ОБРАЗ «ГНІЗДЕЧКА» ЯК ПРОСТІР АВТЕНТИЧНОСТІ У РОMAHI САМАР ЯЗБЕК «КАПЛИЦЯ ВІТРУ» - РИБАЛКІН С. B. (АКАДЕМІЧНІ СТУДІЇ. СЕРІЯ «ГУМАНІТАРНІ НАУКИ», 2025)
У статті проаналізовано символічне значення образу «гніздечка» у романі сирійської письменниці Самар Язбек «Каплиця вітру» (2021) як простору автентичності, що протиставляється тоталітарному насильству та воєнній деструкції. Матеріалом дослідження слугує роман «Каплиця вітру», який репрезентує травматичний досвід сирійської революції та громадянської війни. Об’єктом дослідження є топопоетика роману Самар Язбек, предметом – семантика та функції образу «гніздечка» як архетипного простору в структурі художнього світу твору. Мета статті полягає у розкритті багатовимірності образу халабуди Алі на даху як утопічного локусу, що втілює опір тоталітарній системі, прагнення до свободи та збереження людської гідності в умовах екзистенційної кризи. Методологічну основу дослідження становлять топопоетичний підхід, архетипна критика, феміністична літературна теорія та елементи психоаналітичного методу. Топопоетичний аналіз дозволяє осмислити просторову організацію роману та символічне навантаження локусу «гніздечка». Архетипна критика допомагає виявити універсальні смисли образу гнізда як первинного притулку, місця народження та відродження. Феміністична оптика уможливлює інтерпретацію «гніздечка» як простору самовизначення та опору патріархальному насильству. Дослідження демонструє, що халабуда Алі функціонує в романі як багатозначний символ. По-перше, це утопічний простір, що протиставляється воєнній реальності Сирії – селище внизу поглинене хаосом, насильством та страхом, тоді як дах репрезентує вертикальну втечу, прагнення піднестися над деструкцією. По-друге, образ гнізда актуалізує архетипні смисли безпеки, материнської турботи та творчості – саме тут Алі малює, мріє, спостерігає за птахами, зберігає свою внутрішню свободу. Зв’язок із птахами символізує діалектику свободи й неволі, відображає травматичний досвід героя, котрий сам перебуває в «клітці» тоталітарного режиму. Гніздо на даху стає простором гармонії з природою, місцем споглядання неба, хмар, дерев, що зберігає зв’язок із космічним порядком всупереч антропогенній катастрофі війни. Результати дослідження показують, що образ «гніздечка» у романі Самар Язбек є ключовим для розуміння опозиції «вертикального» і «горизонтального» просторів, свободи й неволі, автентичності й насильства. Цей образ репрезентує не лише фізичний притулок, а й внутрішній психологічний простір, де зберігається людська гідність та можливість мрії. Стаття демонструє, як просторова організація роману відображає екзистенційний вибір героїв між капітуляцією перед насильством і збереженням внутрішньої свободи.